。・:*:・゚☆。・:*:・゚★
Danes sem veliko razmišljala o tem, kako zelo si želim, da ne bi nikoli prenehala čutiti. Ta misel me nenehno spremlja in včasih se sprašujem, zakaj me prav to tako močno prevzema. Mogoče je to zato, ker čustva niso le reakcije na dogodke okoli nas, ampak globoki odsevi tega, kar smo znotraj. Ko sem obkrožena z občutki, se zdi, da lahko izkusim vse plati življenja, vse njegove lepote in bolečine, vse trenutke radosti in žalosti.
Včasih se mi zdi, da je življenje prekratko, da bi ga preživela v vsakodnevni rutini brez pravega doživljanja. Zato si želim, da bi vsak trenutek bil poln čustev in ne samo avtomatsko preživet. Želim si, da bi se v vsem, kar počnem, mogla potopiti do samega dna, da bi lahko občutila vse, kar pomeni biti človek. Ni mi pomembno, ali so ta čustva lepa ali boleča; pomembno je, da so resnična, da so močna in da me spominjajo, da sem živa.
Ko gledam zvezde na nočnem nebu, si želim, da bi v vsakem trenutku lahko začutila to neizmerno lepoto in neskončnost vesolja. Ta mirna veličina me spomni, da smo vsi del nečesa večjega, nekaj, kar presega vsakodnevne skrbi in rdeče nitke v življenju. Zdi se mi, da ko zremo v zvezde, iščemo nekaj več – iskanje smisla v preprostih stvareh, ki nas obdajajo.
In vendar me včasih preplavi strah, da bo ta želja postala breme. Kaj če bom preveč čutila, preveč vnašala v svoja čustva in se preobremenila s tem, kar mi življenje ponuja? Bo ta nenehno iskanje intenzivnosti postala ovira, namesto darilo? Mogoče je ta strah tisti, ki me ne pusti popolnoma se predati čustvom, ampak kljub temu mislim, da je tvegati vredno.
Morda bom s tem načinom življenja postala bolj ranljiva, morda bom doživela več bolečine kot tisti, ki se zaščitijo pred čustvi. Ampak bolj me boji misel na življenje brez globokih čustev, brez tistega tisočkrat vdanega občutka navdušenja in melanholije. Raje bi bila ranjena, kot pa da bi se nikoli več resnično dotaknila lepote življenja.
Zato vsak dan poskušam najti te trenutke čustvenih globin – trenutke, ko me nekaj zares dotakne. Mogoče je to v smehu s prijatelji, v sončnem zahodu ali v tihih trenutkih samote, ko lahko poslušam svoje misli. Te trenutke jemljem kot darilo in jih skušam ceniti, ker vem, da so prav ti trenutki tisti, ki me oblikujejo, ki me delajo to, kar sem.
Vem, da življenje ni vedno lepo, da so v njem tudi temni trenutki, ampak vse te izkušnje me oblikujejo, me učijo, kako ljubiti in ceniti vsak trenutek. Če bi lahko, bi želela, da bi bilo moje srce vedno odprto za nova čustva, da bi vedno lahko začutila vse barve in odtenke življenja, tako svetle kot temne.
*b*Srečna sem, ker čutim. Srečna sem, ker me življenje vsak dan znova izziva, da rastem in se učim. Upam, da bom vedno znala ceniti to darilo, ki ga imam.*b*
Danes sem veliko razmišljala o tem, kako zelo si želim, da ne bi nikoli prenehala čutiti. Ta misel me nenehno spremlja in včasih se sprašujem, zakaj me prav to tako močno prevzema. Mogoče je to zato, ker čustva niso le reakcije na dogodke okoli nas, ampak globoki odsevi tega, kar smo znotraj. Ko sem obkrožena z občutki, se zdi, da lahko izkusim vse plati življenja, vse njegove lepote in bolečine, vse trenutke radosti in žalosti.
Včasih se mi zdi, da je življenje prekratko, da bi ga preživela v vsakodnevni rutini brez pravega doživljanja. Zato si želim, da bi vsak trenutek bil poln čustev in ne samo avtomatsko preživet. Želim si, da bi se v vsem, kar počnem, mogla potopiti do samega dna, da bi lahko občutila vse, kar pomeni biti človek. Ni mi pomembno, ali so ta čustva lepa ali boleča; pomembno je, da so resnična, da so močna in da me spominjajo, da sem živa.
Ko gledam zvezde na nočnem nebu, si želim, da bi v vsakem trenutku lahko začutila to neizmerno lepoto in neskončnost vesolja. Ta mirna veličina me spomni, da smo vsi del nečesa večjega, nekaj, kar presega vsakodnevne skrbi in rdeče nitke v življenju. Zdi se mi, da ko zremo v zvezde, iščemo nekaj več – iskanje smisla v preprostih stvareh, ki nas obdajajo.
In vendar me včasih preplavi strah, da bo ta želja postala breme. Kaj če bom preveč čutila, preveč vnašala v svoja čustva in se preobremenila s tem, kar mi življenje ponuja? Bo ta nenehno iskanje intenzivnosti postala ovira, namesto darilo? Mogoče je ta strah tisti, ki me ne pusti popolnoma se predati čustvom, ampak kljub temu mislim, da je tvegati vredno.
Morda bom s tem načinom življenja postala bolj ranljiva, morda bom doživela več bolečine kot tisti, ki se zaščitijo pred čustvi. Ampak bolj me boji misel na življenje brez globokih čustev, brez tistega tisočkrat vdanega občutka navdušenja in melanholije. Raje bi bila ranjena, kot pa da bi se nikoli več resnično dotaknila lepote življenja.
Zato vsak dan poskušam najti te trenutke čustvenih globin – trenutke, ko me nekaj zares dotakne. Mogoče je to v smehu s prijatelji, v sončnem zahodu ali v tihih trenutkih samote, ko lahko poslušam svoje misli. Te trenutke jemljem kot darilo in jih skušam ceniti, ker vem, da so prav ti trenutki tisti, ki me oblikujejo, ki me delajo to, kar sem.
Vem, da življenje ni vedno lepo, da so v njem tudi temni trenutki, ampak vse te izkušnje me oblikujejo, me učijo, kako ljubiti in ceniti vsak trenutek. Če bi lahko, bi želela, da bi bilo moje srce vedno odprto za nova čustva, da bi vedno lahko začutila vse barve in odtenke življenja, tako svetle kot temne.
*b*Srečna sem, ker čutim. Srečna sem, ker me življenje vsak dan znova izziva, da rastem in se učim. Upam, da bom vedno znala ceniti to darilo, ki ga imam.*b*
Odgovori:
Zabaven odgovor
Najboljši odgovor
Super odgovor
Dober odgovor
Odgovor
Neprimeren odgovor
Nerazumljiv odgovor
Tvoje misli so zelo globoke,dotaknile so se mojega srca. Nadaljuj s pisanjem:grinning:
2
![](/images/avatar/snofiblured.jpg)
BALERINA
Zabaven odgovor
Najboljši odgovor
Super odgovor
Dober odgovor
Odgovor
Neprimeren odgovor
Nerazumljiv odgovor
Ganljivo in predstavljeno s srcem <3
Všeč mi je tvoj način dojemanja življenja in misel na to, da moramo živeti v trenutku. Odličen blog, ki te potopi v globino lastnih misli.
Sophie Donna
Všeč mi je tvoj način dojemanja življenja in misel na to, da moramo živeti v trenutku. Odličen blog, ki te potopi v globino lastnih misli.
Sophie Donna
0
Zabaven odgovor
Najboljši odgovor
Super odgovor
Dober odgovor
Odgovor
Neprimeren odgovor
Nerazumljiv odgovor
KU JE TO DEEP mislm dejansko, čeprav mislm da nism nikol (še) razmišljala o tem da bi nehala čutit? vem da so me zafrkaval kr sm bla bol 'občutljiva' (bila ja bahahhah pa kaj še) ampak zdej...honestly sm pogruntala da je to ful dobr (in d nism edina lol) kr sori ma rajš se zjokam ko gledam sončni zahod alpa ko nekdo joče kokr da me briga. čeprau lets be honest jokanje in public ni glih neki lepo ._.
aanyways baaajj<33
aanyways baaajj<33
1
Moj odgovor:
Pandica
potrebuje pomoč ali nasvet v
![](/datoteke/2020-09/1f46d.png)
Svetovalnica
Strah
Hej
Jaz imam en problem.
Vedno, ko grem v mesto ali pač nekje kje je več ljudi se mi to dogaja in zaradi tega me je zdaj zelo strah. Pač, ko hodim po ulici me velikokrat neki tuji fantje (največkrat romi na motorju) vdarijo po riti ali pa mi kažejo pač različne znake. Jaz ko mi to naredijo se delam, da jih ne opazim ali pa se odmaknem. Ampak kaj je čudno jaz sem oblečena normalo v kavbojke in majco, nikoli ne nosim oblekic, kratkih hlač in kratkih kril. Imam tudi zelo slabo samopodobo, pač vedno mislim da sem grda in res ne razumem zakaj mi to delajo, če pa je veliko lepših punc od mene. Enkrat sem hodila z svojo prijateljico in ona je imela oprijeto, odprto oblekico, jaz pa navadne hlače in top in oni so mene vdarili. Zaradi tega imam zdaj zelo veliki strah, samo ko zaslišim prihajajoči zvok motorja se prestrašim in se obrnem, da me nebi vdarili. Zdaj res nevem kaj naj naredim, zato ker mi to omejuje vsakodnevne sprehode in da kam grem. Nočem se dret za njimi, da to ni vredu, ker sem zelo rada neopazna in ponavadi se hitro odpeljejo stran. Strah me je tudi, da bi se iz tega kaj več naredilo in bi me začeli še drugje dotikat, ker imam že itak strah pred dotikom. Zanima me če se komu isto dogaja? Kaj naj naredim s tem?
Jaz imam en problem.
Vedno, ko grem v mesto ali pač nekje kje je več ljudi se mi to dogaja in zaradi tega me je zdaj zelo strah. Pač, ko hodim po ulici me velikokrat neki tuji fantje (največkrat romi na motorju) vdarijo po riti ali pa mi kažejo pač različne znake. Jaz ko mi to naredijo se delam, da jih ne opazim ali pa se odmaknem. Ampak kaj je čudno jaz sem oblečena normalo v kavbojke in majco, nikoli ne nosim oblekic, kratkih hlač in kratkih kril. Imam tudi zelo slabo samopodobo, pač vedno mislim da sem grda in res ne razumem zakaj mi to delajo, če pa je veliko lepših punc od mene. Enkrat sem hodila z svojo prijateljico in ona je imela oprijeto, odprto oblekico, jaz pa navadne hlače in top in oni so mene vdarili. Zaradi tega imam zdaj zelo veliki strah, samo ko zaslišim prihajajoči zvok motorja se prestrašim in se obrnem, da me nebi vdarili. Zdaj res nevem kaj naj naredim, zato ker mi to omejuje vsakodnevne sprehode in da kam grem. Nočem se dret za njimi, da to ni vredu, ker sem zelo rada neopazna in ponavadi se hitro odpeljejo stran. Strah me je tudi, da bi se iz tega kaj več naredilo in bi me začeli še drugje dotikat, ker imam že itak strah pred dotikom. Zanima me če se komu isto dogaja? Kaj naj naredim s tem?
Vprašanje
Boš v jeseni naročil Pil?
Da
(737)
Ne
(799)
Ne vem
(342)
POIŠČI PILOVCA/KO
Pogosta vprašanja
POSVOJI ŠNOFIJA!
Priljubljene objave
Oglas
Zadnji odgovori
Hoj ibf.
FUUUUUL FAJNI DEL:smiley::heart:
Komaj ...